«Син не розмовляє і майже не чує, але головне, що живий»: медики ведуть боротьбу за життя поранених внаслідок подвійного ракетного удару в Полтаві
![Рятувальники розбирають завали](http://fakty.ua/photos2/article/44/28/442896w540zc0.jpg?v=221827)
Немає корпусу. Інституту більше немає. 3 вересня російські терористи двома «Іскандерами» вдарили по військово-навчальному центру зв’язку (колишньому Інституту зв’язку). Загинули 55 чоловік і більше трьохсот зазнали поранень.
— У Саші це вже третій день народження, — очікуючи на лікаря під дверима реанімації нейрохірургічного відділення, погоджується на коротку розмову зі мною полтавка Тамара Наливайко. Але одразу просить її не фотографувати. — Він у дитинстві впав у окріп — 46 відсотків опіків тіла отримав. Через це його і в армію не взяли. Визнали обмежено придатним до служби. А цього літа отримав повістку від ТЦК. Не намагався викручуватись. «Мій час прийшов», — сказав. Якраз сьогодні, шостого вересня, у нього мали б закінчитись двомісячні курси навчання в центрі підготовки. Син не знав, на який напрямок фронту його відправлять, але напередодні ввечері подзвонив мені в гарному настрої. Сказав жартома: «Може, придивлюсь собі якусь дачу на Курщині…».
![Лікарня. Рідні потерпілих в очікуванні](/user_uploads_new/images/articles/2024/09/06/442896/5555567890-09876(1).jpg)
Тамара Михайлівна говорить, що в неї досі у вухах стоїть свист ракет, які покалічили її сина та багатьох інших курсантів, а десятки вбили.
— Ми живемо у Яківцях (околиця Полтави — Авт.), і ці ракети прямо над нашим будинком пролетіли, — розповідає жінка. — Я тільки вхідні двері відчинила, щоб вийти на подвір’я, як завила сирена. Це було одразу після дев’ятої години. А за пару хвилин щось як засвистить над головою… Я бачила ці ракети. Долі секунди… А потім два вибухи підряд.
Донька Тамари Михайлівни у той ранковий час 3-го вересня вже була на роботі. Її підприємство знаходиться, може, в трьохстах метрах від військово-навчального центру. Вона першою й повідомила матері: «Попало в Інститут зв’язку — там чорний дим стовпом піднімається».
— Ми з чоловіком швидко вскочили в машину, забрали по дорозі доньку й поїхали до інституту. Але знайти його там було нереально… Невдовзі зателефонувала невістка й сказала, що отримала від Саші есемеску: «Я поранений, відібрало мову. Мене везуть у госпіталь». Ми, звісно, кинулись туди. А його вже й там немає. У шпиталі пораненим обробляли рани й направляли в інші лікарні, де є профільні відділення. У лікарів не було прізвищ потерпілих, бо багато з них знаходились без свідомості й не могли повідомити про себе ніяких даних. До того ж, курсанти носили цивільний одяг (військовий їм не дозволяли надівати), тому не мали нагрудних знаків з прізвищами. Не кажу вже про металеві жетони, які полегшили б ідентифікацію.
Сортувальникам поранених ми описували зовнішність Саші, але вони не могли пригадати його. Тоді я кажу: «У нього мову відняло, він не може говорити». На щастя, якийсь лікар пригадав: «Такого чоловіка ми відправили в обласну лікарню».
38-річний Олександр Наливайко отримав серйозну травму голови. У відділенні нейрохірургії йому вже зробили три операції, видалили уламок будівельного матеріалу, що застряв у черепі. Тепер його заберуть у відділення щелепно-лицевої хірургії, де проведуть ще одну операцію, на перебитій щелепі.
— Слава Богу, живий, — стримує сльози жінка. — Я дуже вдячна лікарям, які роблять усе від них залежне: завідуючому відділення реанімації Андрію Володимировичу Білому, завідуючому відділення нейрохірургії Михайлу Дмитровичу Тончеву. Які вони молодці! Це ж не тільки мій син тут такий. Їх тут багато, і стан у всіх вкрай важкий. За лікування ніхто й копійки з нас не попросив.
— А як ви спілкуєтесь із сином?
— Принесла йому зошит і ручку, то він пише. Головне, що все розуміє, що не втратив пам’яті. Щоправда, після контузії чує погано. Письмово просить: «Говори голосніше». А я тоді беру ручку й пишу йому: «Ти ж не один у палаті, не будемо заважати іншим».
Сьогодні питав: «А корпус цілий?» Написала у відповідь: «Немає корпусу. Інституту немає більше».
Я ні про що не розпитую сина. Коли до нього поступово повернеться мова, у чому я не сумніваюсь, сам розкаже, як йому вдалося вижити. А жити сину є для кого. В нього підростають дві донечки: Аня у п’ятий клас ходить, а менша, Катруся, ще у дитсадок.
Медсестри плакали, бо не бачили раніше стільки тяжких пацієнтів одночасно
Наразі в Полтавській обласній клінічній лікарні знаходиться понад пів сотні потерпілих, які зазнали травм внаслідок подвійного ракетного удару, завданого російською федерацією 3 вересня по військовому навчальному центру зв’язку. За словами головного лікаря медзакладу Григорія Оксака, це переважно молоді чоловіки й 3−4 відсотка жінок. 80 відсотків із них — тяжкі та надтяжкі. Десять осіб на сьогодні перебувають у реанімаційному відділенні. Питання про переведення їх до інших медичних закладів не стоїть.
![Лікарня. Найскладніший напрямок](/user_uploads_new/images/articles/2024/09/06/442896/3333367890.jpeg)
Загалом до лікарні, де зосереджені вузькопрофільні фахівці і яка має сучасну матеріальну базу, спрямовували найважчих пацієнтів: з ізольованими нейротравмами (тобто, ураженнями лише голови чи спинного мозку- Авт.) та політравмами (пошкодженнями головного та спинного мозку, грудної клітини, черевної порожнини, травматичними ампутаціями кінцівок- Авт.). Більшість була без свідомості. На жаль, частина постраждалих померла по дорозі до лікарні. Серця чотирьох зупинилися в лікарні. Двоє з них не перенесли операцій.
— Для порятунку потерпілих ми задіяли всі дев’ять операційних залів одночасно, — зазначив Григорій Оксак. — До них направили додаткові команди лікарів, молодший і середній медичний персонал. До полтавських нейрохірургів, до речі, долучилися їхні колеги з Черкас, Вінниці, Тернополя, Миколаєва, Стрия Львівської області — вони якраз проходили курси на базі лікарні й асистували хірургам. Допомагали рятувати людей також інтерни Полтавського державного медуніверситету. Загальна чисельність операційних бригад сягала сотні осіб.
![Головний лікар Григорій Оксак](/user_uploads_new/images/articles/2024/09/06/442896/222223456789(1).jpeg)
Медичні операційні сестри, яким доводилося всяке бачити, просто плакали. Така кількість тяжких поранень навіть для них виявилась величезним шоком.
Стан тих, хто лікується у травматології, судинній хірургії, нейрохірургії, більш-менш стабільний і прогнози, на думку головного лікаря, в них сприятливі.
— Я роблю обходи по палатах, і під вечір третього вересня уже після операції спілкувався з молодим хлопцем, який отримав черепно-мозкову травму і поступив до нас без свідомості, — розповідає Григорій Оксак. — Він пам’ятає, як усе сталося. Каже, після сигналу тривоги всі, як завжди, почали спускатися по евакуаційних виходах в укриття. Зазвичай на це у них іде сім хвилин. Але того разу перша ракета перша прилетіла через дві. Почувся шум і свист. Каже, розумів, що треба упасти, заховатися, аби зменшити травмування, але не встиг, не зреагував.
Біля хлопця в реанімації була дівчина. Я її запам’ятав, бо вона дуже активно його розшукувала. «Бережи її», — дав дружню пораду хлопцеві. У нього все буде добре. У них все буде добре!
Я уточнила у Григорія Андрійовича, чи якісні турнікети були на постраждалих, оскільки, за словами медика добровольчого батальйону «Госпітальєри» Ігоря Ткачова, який одним з перших опинився на місці події, у медиків «швидких» та волонтерів було китайське лайно, а не турнікети.
— Думаю, вони були різні, в тому числі, напевне, й китайські. Але головне, що вони працювали. Якщо турнікет не працює, значить, продовжується кровотеча. А кровотеч у поранених не було. Як судинний хірург, авторитетно заявляю, що всі кровоспинні засоби виконали свою функцію. Я був при сортуванні й на власні очі бачив, що турнікети були накладені правильно, — відповів він.
Раніше «ФАКТИ» писали про те, що рідні потерпілих від ракетного удару в Полтаві розшукують своїх по лікарнях і моргах: «Виклик іде, ніхто не відповідає».
Фото автора та видання «Полтавська хвиля»
239Читайте нас у Facebook